EN ORIGINAL COMEDY-SPECIAL FRA NETFLIX
Russel Brand er til grin.
-Sikke en taber han er. -Stærkt og stabilt lederskab.
Brand bad om et interview.
Brand deltog i en march ved Downing Street.
Vi gør Amerika stort igen.
Du har aldrig stemt før?
-Russel Brand er til grin. -Synes du, det er slemt?
Nå...
Tag nu ikke pis på mig.
Lad os få ærlige udmeldinger. Hvem har set mig optræde før?
Sig ja.
Folk der har set mig før ved,
at jeg primært får motivation til at optræde
ved at dele min overbevisning om, at der er en essens i os alle sammen,
og hvis vi kan binde os med den essens,
og binde os sandfærdigt til hinanden,
så slipper vi en guddommelig kraft fri,
som vi kan ændre os selv, samfundet, og måske verden med.
Derfor er jeg her, men ærlig talt, så er der noget finansielt i det.
Hvis du bruger al din tid på at kritisere medierne,
så er det svært at tjene til føden i medierne.
Twentieth Century Fox vil nødigt bruge dig til noget,
hvis du konstant er i TV og siger, at Rupert Murdoch er i en global klike,
der forhindrer folk i at have demokratisk magt,
og at han ligner en skoldet testikelpung med briller.
Nå, det er vist tid til at snakke om den der ting.
Lidt sært, ikke?
Da jeg for 18 måneder siden forsøgte at vælte regeringen
fra min stue, på internettet.
Pinlige øjeblikke. Interessant.
Det kulminerede med interviewet med Ed Miliband.
Det var svært for mig, fordi jeg siger altid ja til ting,
men når jeg skal gøre dem, så gider jeg ikke.
Når det rent faktisk sker. Det behøver ikke være store ting.
Det er normalt simple ting, såsom "vil du hente mig i lufthavnen?"
Jeg siger ja, men mener det ikke.
Tænk at være i lufthavnen.
Det jeg svarer på i hovedet er, "er du flink?"
Ja.
Jeg sagde ja til interviewet, men da vi nåede til det,
så gad jeg ikke mere. Forstår I?
Jeg siger til min producerkammerat,
"jeg vll ikke interviewe ham."
"Du skal interviewe nu. Han er jo i huset!"
Nå, så interviewer jeg Ed Miliband,
men kun hvis vi kan interviewe, hvor han sidder på kanten af min seng.
Nogle rådgivere i jakkesæt kommer hen,
"Du kan ikke interviewe Ed Miliband på din sengekant."
Hvorfor ikke?
"Det ligner, at du har kneppet ham."
Den indgriben og ændring af kategori betød,
at jeg blev placeret et lidt anderledes sted
i den kulturelle beretning.
Det blev forværret af et af mine andre interviews,
på det hårdtslående nyhedsprogram, Newsnight, med Jeremy Paxman.
Da jeg var der, sagde jeg meget, jeg tror på. Mange sandfærdige ting.
Men i et show hvor vi snakker om
midlertidig foranderlighed og muligheden for ændringer,
så er det værd at se på, hvor mange personligheder jeg går igennem.
Jeg begynder...
I fornøjeligt humør. Gemytlig og munter.
Der er et øjeblik, hvor jeg alt for hurtigt bliver alvorlig.
Prøv at finde det.
Jeg kender ikke mange, der redigerer politiske blade. Gjorde Boris det?
Jeg er en fyr med vanvittigt hår og en god sans for humor,
kender ikke meget til politik, jeg er idéel.
Men stemmer du slet ikke?
Nej, jeg stemmer ikke.
Aldrig i livet. Det gør jeg ikke.
Pas dig selv.
Pudsigt svar.
Det bliver mere krigerisk i løbet af interviewet,
og så dropper jeg min egentlige...
muntre, Essex-fyr personlighed,
til fordel for en hiphop MC, nærmest som Stormzy,
og den rolle river jeg mig så meget med, at jeg glemmer ordet "skuespiller."
Hvorfor er det naivt? Hvorfor har jeg ikke retten som skoespiller?
Jeg er en skuespiller ikke et dumt røvhul på X-Factor
Eller en bondemand i en mark på en traktor
Nu kan jeg lugte blod. Paxman er i tovene.
Jeg beslutter mig for at være ekstra meget Danny Dyer,
helt Raymondo Winston,
og så bruger jeg Cockney-slang der rimer,
som kun giver mening i Canning Town i det østlige London i år 1982,
til at beskylde Jeremy Paxmans døde forgængere for at være sexarbejdere.
Jeg kan huske dig fra programmet hvor du studerer dine forgængere,
og du så, at din bedstemor måtte prostituere sig selv.
Du græd.
Glædelig jul.
Jeg så dig i TV-programmet hvor din bedste måtte sælge sig selv
Sutte pik på stoddere med fjæset dernede
til de fyrede den af mellem øjnene
Du græd!
Det... er Newsnight.
Sådan snakker folk ikke på Newsnight, vel?
Tjek, når du kommer med.
Det er ikke snak om prostitution og at skyde kanonen.
Det er diagrammer. Matematik.
Fin propaganda.
Se hvor trist Paxman er, fordi jeg sagde det om hans bedstemor.
Det var bare blowjobs.
Sådanne pjank med institutionens mægtige mennesker
giver adgang til mediernes, regeringens og store forretningers triumvirat,
og hvis du protesterer mod de magtfuldes interesser i offentligheden,
så bryder helvede løs.
Man skal håndtere meget. Se her.
Det er nogle af overskrifterne om mig i løbet af den periode.
Den første kommer fra The Sun:
"Russel Brand flytter til Syrien."
Nej, for fanden!
Jeg kæmper med at høre hjemme i Henley-on-Thames.
Det var et kulturchok.
Ved I hvad?
Man stiller spørgsmålstegn ved avisers sandfærdighed,
når man analyserer de teknikker, som de bruger til at navngive sig selv.
Navnene er misvisende. Eksempelvis The Sun.
"Vi opkaldte os efter solen."
Mener du ildkuglen i midten af vores solsystem,
som er ansvarlig for lys, liv og fotosyntese,
eller de tidligste forståelser om guder og gudinder?
"Ja, den opkaldte vi os efter."
Hvad skriver I om?
"Løgne. Patter. Bingo. Sådan noget fis."
Hæv standarden.
De bruger alle den teknik. En hårfin, misvisende navngivning.
The Mirror.
"Vi er The Mirror. Vi er jeres reflektion."
"Nåja, jeg er et svin."
Store aviser er ikke fritagede
fra denne indbildske og misvisende metode.
The Guardian.
"Jeg er ikke din rigtige far, men...
Mig kan du stole på. Jeg tænker for dig."
Den allerværste er Daily Mail,
men hav ikke dårlig samvittighed over at læse dem.
Jeg læser undertiden Daily Mail online, om natten,
som pause fra mit onani.
Skødesløst hykleri. For at tænke på noget andet.
Det her er en overskrift fra Daily Mail som jeg faktisk kan lide,
fordi de bruger ordet "begræde,"
som er et poetisk, smukt ord, som man sjældent ser i overskrifter.
Det lyder som titlen på en Smiths-sang. Jeg elsker Morrissey, det er fedt.
Hør: "Russel Brand begræder,
at ISIS ikke ville have ham."
ISIS ville ikke have mig Krisen har ikke taget mig
Jihad John, hvad gik galt? Hvad gik galt, Jihad John?
Vi burde elske dig nu
Tak.
Den her er god.
"Russel Brand forlanger revolution, og stempler Cambridge Universitys studerende
som Harry Potter-bøsser."
Det gjorde jeg.
Men sammenhængen mangler.
Jeg var på Cambridge, og sagde det for sjov. Det var ikke ondt ment.
Jeg sagde ikke, "tak fordi jeg måtte tale til forsamlingen.
Godnat, Harry Potter-bøsser."
Jeg pjattede. De var med på den. Vi ved selvfølgelig,
at medierne vil strikke løgnehistorier sammen for at skabe bedrag.
Ikke alle ved det. At de konstant vil fuppe dig.
Derfor anklager folk mig tit for vanvittige ting.
Hør her. Hvem kender til Illuminati-ordenen? Sig ja.
Ja!
Nærmest alle. Det er et hemmeligt samfund, som styrer verden.
Alle kender til dem.
Folk beskylder mig for at være med. Se.
Stol ikke på Russel Brand.
Han er et bøsset krybdyrsrumvæsen, som er med Illuminati.
Når man beskylder nogen for at være et krybdyr i Illuminati,
så hænger man sig vel ikke i, om de er bøsse, vel?
Jeg kommer fra en anden dimension. Jeg styrer finanserne,
CIA, MI5, og den britiske kongefamilie.
"Spændende. Hvem er det?" Min kæreste, Barry.
"For fanden da!"
Ro på!
Vælg en fordom.
Den her passer også.
"Russel Brand ville ønske, at han var biseksuel."
Hvem gør ikke det? Sådan virkelig.
Det ville være nemmere og bedre. Bedre livsstil for alle.
Verden er nu fyldt med muligheder,
et tagselvbord af kønsorganer, som man kan vælge, når man lyster.
Hvorfor ikke? Bedre.
En ven sagde, "det må du ikke sige. Det er ufølsomt mod biseksuelle."
Jeg sagde, "glem det. Du har ret. Undskyld."
Hvorfor løfter du ikke humøret ved at kneppe hvem som helst i verden?
Så får du det nok bedre.
Du behøver ikke kigge.
Jeg kan stadig.
I bemærkede måske understødet. Det er det vigtige øjeblik. Glem det ikke.
Det er ikke bare hjernedødt pumpen, som et stempel.
Det er et stød i vejret.
Lige på G-punktet.
For helvede. Husker du en ting i aften,
så lad det være det her. Et stød i vejret.
Gør det, for guds skyld.
Hvad fejler I?
Jeg skal ikke bruge mere. Jeg er gift.
Mit erotiske museum er blevet lukket ned.
Den stakkels fyr. Han aner ikke, hvad der skete.
Han gik fra bestyrelsesformand til tedame på en nat.
Hør her: 51% af folk i rummet her er gift.
-Er du gift, så sig ja. -Ja.
-Er du ikke gift, så sig ja. -Ja!
Det lød...
Det var højere, men husk på,
at gifte mennesker er knuste.
Udkørte.
Det er svært at samle iver.
Desuden er 40% af folk i dette rum utilfredse med deres job, åbenbart.
Er du utilfreds med jobbet, sig ja.
Ja!
Er du tilfreds, sig ja.
Ja!
60-40, lige på. Det virker.
Hør så her.
Det er her, at vores statistik for rummet passer perfekt med informationen i landet,
fordi 28% af folk i dette rum lider af psykiske sygdomme.
Jeg forventer selvfølgelig ikke, at I skriger ja!
Jeg er skrøbelig!
Jeg hænger ved!
Jeg ved ikke, hvad der er sandt!
Jeg inkluderer mig selv i de fordømtes demografi.
Jeg blev diagnosticeret med bipolar sygdom da jeg var 22,
og fik ordineret en pille, dosulepin, som styrer humøret.
Men da jeg var 22, så var jeg allerede afhængig af crack og heroin,
så dosulepinen kom ned i et system, der var farmaceutisk konkurrencepræget.
Hej.
Jeg er dosulepin.
Jeg skal styre dit humør.
Men jeg er crack, røvhul!
Jeg er heroin.
Vi borer os ned i den mørke jord, hvor dag er nat, sort er hvid,
og døden er livet.
Stop. Det er barnligt. Denne vej, tak.
Jeg laver en civil anholdelse.
Jeg har ikke taget nogen som helst stoffer i 15 år. Ingen stoffer.
Tak. Mange tak.
Ja.
Når man ikke har taget stoffer så længe,
og der så kommer et nyt stof, som er blevet populært siden jeg stoppede,
Så tænker jeg altid "det lyder fandme fedt!"
Som ketamin.
"Tag ikke ketamin. Det er hestebedøvelse."
Godt! Bedøver det en hest, så skal det nok smadre mig.
Min hund skulle til dyrelæge for at opereres.
Dyrlægen gav os medicin til efterbehandling. Fede stoffer.
Fede stoffer, bare med ordet "hund" foran dem.
Som "hundemorfin, hundeketamin."
"Hundetramadol."
Det er jo bare et adjektiv.
Medicinen ved jo ikke, hvem der tager den.
Vent lige lidt. Du er ikke en hund.
Hold kæft og tag smerten.
Dyrlægen bemærkede min mistænksomme interesse på grund af mine spørgsmål.
Hvornår skal hunden tage tranadol?
Er tranadol godt sammen med tør hvidvin?
Er den komplementær?
Hvad hvis hunden vil tilberede og ryge den?
Hvor meget bikarbonat skal der i?
Hvornår fjerner du det fra skeen? Klistret, eller skal det hærdes...
Rør mig ikke. Jeg er en kunde.
Da han skulle give mig medicinen,
fik konen dem, selvom jeg stod tættere på.
Det gav mere Feng Shui-mæssig mening at give mig dem.
Jeg så dem passere mit hoved, sådan. Som et transportbånd.
Står neutralt og kigger på, mens jeg klukker og trækker indvendigt,
som Gollum fra Ringenes Herre hos en H. Samuel guldsmed.
Jeg har bare et ur. Jeg klarer mig.
Showet hedder Re:Birth fordi jeg er blevet far.
Nu er jeg far.
Tak.
Helt ærligt, så er det utroligt, at det har taget så lang tid.
Altså...
Jeg har ikke sparet på min sæd.
Jeg giver det væk som klæbrigt konfetti.
Det utrolige er, at noget blev forplantet,
istedet for at havne mellem nogens øjenbryn.
Men nu er hun her.
Jeg så hende blive født, og at se en vagina komme ud af en vagina
gør virkelig, at man genovervejer sin holdning til folk med vaginaer.
Det er som en babushka-dukke af vaginaer, der fører tilbage til tidernes morgen.
Når det kommer, i vores tilfælde klokken 3 om natten,
hvor det ophøjede, det guddommelige og det kødelige slår sig sammen.
Russel, babyen er på vej.
Universet læner sig fremad, som grenene på et højt træ.
Pludselig er mit hus et mysteriets sted,
og kæledyrene ved, at der sker noget.
Min kat, Morrissey, står som en vagt foran døren.
Dyster som sin navnebror.
Vores anden kat, Jericho, er livlig og vild,
opmærksom på det kommende, nye liv.
Vores hund, Bear, som er lidt vanvittig.
Jeg lavede vist rod med hans tramadol.
Forskanset i familielivet, som et smukt tilflugtssted,
men det har sin egen propaganda og illusioner.
Eksempelvis:
Graviditeten varer ti måneder. Vanvittigt. Ni måneder, ikke?
Alle sagde ni. Det hedder filmen.
Det er fandme ti måneder. Ti måneder.
Det er som at opdage en ekstra ugedag ved navn Gerald.
Det er en vanvittig ting man skal håndtere i ti måneder.
Selve fødslen kan vare alt fra 12 til 36 timer.
Meget udmattende. De sukker og læner sig mod væggen.
De sukker af dig.
Krævende, kedeligt og svært for manden.
Jeg ved ikke med kvinden. Jeg har aldrig spurgt.
Ikke ligefrem aftenens hovedpunkt.
Det er udfordringen ved at være manden i en fødsel,
at du i det store hele er ligegyldig.
De giver dig jo opgaver. Lunefulde opgaver.
Min kone, hun sidder i det de kalder et fødekar.
Det er et bad.
Jeg har en kande med vand, som jeg skal hælde over ryggen på hende.
Det skal jeg gøre. Lad mig fortælle, hvordan det er.
Når en hval strander,
og Greenpeace skyller dem for at holde dem kørende.
Det sagde jeg ikke til hende! Jeg er ikke idiot.
Det er som en Greenpeace-mission, og du er hvalen.
Jeg er jo ikke dum.
Det varer længe ved, fødslen.
Det er meget kødeligt, og en slags mørkt teater,
men pludselig ændrer atmosfæren sig.
Meget pludseligt, som hvis den fysiske virkelighed bøjede sig,
som en fejl i The Matrix.
Alt ændrer sig radikalt og pludseligt, til en meget tydelig, ny fornemmelse.
Det eneste jeg kan sammeligne med,
er øjeblikket på Wetherspoons pub inden det går løs,
og man tænker, "for fanden."
"Lad os så..."
Det ændrer sig.
Det står pludselig klart, at man har med noget overnaturligt at gøre,
men som i sidste ende er naturligt.
Nu sker det. Det er overgangen fra ikke at være far til at være far.
Nu ændrer hele mit liv sig.
Gør dig klar. Gør klar.
Ti måneders graviditet, 12 times fødsel. Så er det nu.
Når vi når til sidste strækning, et uheldigt ordvalg i den situation,
tænker jeg, "fokusér."
Jeg vil være til stede i øjeblikket.
Jeg vil have en god plads, lige ved ringsiden,
som faktisk også er et uheldigt ordvalg.
Jeg tænkte, "det lort vil jeg ikke gå glip af."
Og det viser sig...
Også at være et uheldigt ordvalg.
Jeg så...
Utrolige, magiske...
Klamme...
Yderst private og personlige ting i det værelse,
som jeg nu skal dele med jer.
Hvis bare nogen havde fortalt mig om det her, fordi det er overraskende.
Det første jeg bemærkede er, at inden noget åbner sig op dernede,
så skubber området sig frem, som en soufflé der hæver sig.
Det lignede en svømmehætte med en vagina på.
Min kone ved det ikke. Hun er på den anden side.
"Er alt i orden dernede?" Jaja!
Tænk ikke på det. Det er bare Grant Mitchell med vulva på.
Så åbner den sig lidt, og noget kommer ud af vandet.
Som en slags annoncering, og vaginaen har åbnet sig så meget.
Et hul på blommestørrelse, fyldt med babyhoved.
Og kun der tænkte jeg, "Hvor stort er et babyhoved egentlig?"
Er de små som blommer? Små som hovedet på Ken-dukker?
Er det det, du har? Nej, pludseligt, uden varsel:
Æble.
Er et babyhoved så stort?
Du har set dem i barnevogne på High Street.
Små æblehoveder. Jeg elsker det uanset hvad.
Men så, igen...
Melon! Jeg tænkte, "For fanden!"
Hvor stort er et babyhoved?
Den stakkels kvinde!
Og stakkels mig, fordi jeg skal hygge mig dernede igen.
Hvordan skal jeg glemme alt om det her
og vende tilbage dertil for sjov, efter den massakre?
Det er som da de genåbnede rutschebanen hos Alton Towers.
Kom! Det sker nok ikke igen!
For fanden!
Et livagtigt billede.
Der skubbes, og hovedet blæser frem,
ligesom på turbulente fly, hvor stewardesserne kigger på hinanden.
Er du bekymret, så er jeg også.
Nogen henter et stetoskop, måler noget, og alt er godt,
babyen er der med hovedet ude,
og bruger mor som en sovepose.
Så kommer der et skub...
Og et sus...
Så er den ude. Den ser ikke ægte ud, til at starte med.
Det ligner specialeffekter, som en animeret baby.
Ikke levende, men en afspejlning på en sølvoverflade.
Jeg husker, da jeg skyllede en guldfisk ud.
Den var død, jeg er ikke gal.
Da guldfisken ramte vandet,
blev den genoplivet af aerodynamisk perfektion, og levede igen.
Sådan ser et spædbarn ud i øjeblikket, der kun bevæger sig på grund af vandet,
men så rækker moren ud efter den,
og navlestrengen er der, som indviklede høretelefoner i lommen,
men når moren holder barnet, og hendes øjne åbner sig...
Og så tænder hun.
Og noget blev tændt i hende, og noget blev tændt i mig,
og det er det.
Det er skabelsens øjeblik. Bevidstheden. Der indser jeg, at bevidsthed er livet.
Stof er ikke liv. Bevidsthed er liv.
Det rammer mig som et guddommeligt lys, ligesom den der Michelangelo-finger.
Du kender den, alle kender den fandme.
E.T. stjal den, for helvede.
Den kommer fra taget på Det Sixtinske Kapel.
Ikke taget på Det Sixtinske Kapel.
Loftet på kapellet.
Folk er skideligeglade med taget.
Jøsses! Hvordan gjorde du det?
Det er bare tegl af terrakotta, makker.
Der er nogle tagrender her.
Det er fint. Godt gjort. Bravo!
Hvis du kan lide det, så smut nedenunder og se loftet,
fordi fyren der laver interiøret er et geni.
Husk på, at det tog ham fire år, og teglstenene tog mig en halv dag,
så hvem er egentlig et geni, hvad?
Michelangelo, selvfølgelig, på Det Sixtinske Kapels loft,
som har malet noget vigtigere end arternes fødsel,
bevidsthedens fødsel.
Han var ikke bare Champions League-geni, men også anatom, der dissekerede lig,
og derfor er Gud afbildet i en dissekeret hjerne i Det Sixtinske Kapel.
Se her, og bemærk sammenligningen.
For at fastslå, at Gud giver mennesket deres bevidsthed.
Vækkelsen, oplevelsen af selve øjeblikket,
essensen af vækkelsen er Gud. Det gik op for mig.
Du mener måske, at jeg tænker for meget over det.
Men hvorfor er Gud så i det hjerneformede tæppe?
Det er ikke noget velkendt, vel? Gud i et tæppe. Er det?
Åh, Gud.
Hav ikke tæppet på i huset,
ellers mærker du ikke fordelene, når du går udenfor.
Han siger noget, ikke?
Bemærk Adams ansigt.
Han er ikke tændt. Han er fuldstændig blank. Se ham.
Han er ikke blevet rørt. Han er idiot.
Men...
Han er måske lidt sur over lillefyren.
Han har fået det korte strå.
Michelangelo var bøsse og stod for indretning,
så han kunne vel have moret sig med den?
Michelangelo er jo ikke en af Mario-brødrene.
Lad mig tegne et stort pikhoved og nogle kugler,
og så spille den af.
Michelangelo, vi må snakke om den sag der.
Hvad så, Pave-mand?
Han er et stort geni, en af arkitekterne bag vores virkelighedsforståelse.
Medmindre...
Han gjorde det med vilje.
Han er højt oppe i den katolske kirke.
De vil ikke se på store pikkemænd, vel? Bare de små.
Chefen skal være tilfreds, ikke?
For satan, Michelangelo!
Du er et geni.
Messen går lynende stærkt, og jeg kan holde fingrene fra kordrengene.
Nu til et sidste lag glans.
Beklager, makker. Lige på første række.
Derfor er jeg ikke i TV. Undskyld.
Jeg mistede besindelsen. Derfor er vi her.
Hvad snakkede jeg om?
Min datters fødsel.
Og forbindelsen med Gud, bevidstheden og ensheden.
Det fortolker jeg ved at onanere i en mands ansigt.
Men dybsindigheden i oplevelsen,
erkendelsen om, at bevidstheden kommer til verden.
På en måde overlegen, sublimt, separat fra materialet,
som dukkemateriale.
Erkendelsen, den fysiske forbindelse i en begivenhed som en fødsel,
sætter pludseligt politiske fortællinger og snak,
ordstrømme og andet lort på sin rette plads.
Distraheringer, der ikke kan tages alvorligt, selv med mig i centrum.
Og jeg er fandme forfængelig, det ved I vel?
Se de andre overskrifter. Trivielt, ligegyldig propaganda.
Det er faktisk under os.
"Hykleren Russel Brand er champagne-socialist."
Det passer ikke. Kokain-kommunist, hvis noget.
Methamfetamin-marxist.
En til. Klap ikke.
Kokain.
Man bliver ret munter, ikke sandt?
Se den her.
Det er tydeligvis en vits de har brugt som overskrift,
fordi de ikke følger med.
Fra Daily Mail. Det er bare en vits. Se.
"Brand siger, at Trumps hår er grunden til, at han er imod vindmølleparker."
En vits. En spøg.
Men hvis du laver sjov på andres bekostninger,
så bør du lade dem svare.
Vi er måske ikke andet
end en midlertidig forsamling af folk i East London,
meningsløse og magtesløse,
og han er verdens mægtigste mand, men hvis du kritiserer nogen,
så giv dem ret til at svare.
Så her kommer Donald Trump, USA's præsident.
Med hans ret til at svare.
Jeg så Russel Brand i TV den anden dag.
Hvad fanden tænkte Katy Perry på, da hun giftede sig med den fyr?
Sikke en taber.
Ham kan jeg lide.
Måske fordi jeg er blevet far.
Hans røde ansigt, store kinder. Gnaven.
Han er fin. Han er ved at få tænder. Giv ham et stød, så klarer han sig.
Jeg har selvfølgelig mødt ham før.
Jeg mødte ham i sit tårn. Tog hen til tårnet.
Jeg måtte vente udenfor kontoret et par timer,
formodentlig mens hans frisør, eller hvad det nu er,
var i gang med at skabe den ting, han har på sit hoved.
Det må være Shredded Wheats spøgelse.
Ikke engang levende Shredded Wheat.
Shredded Wheat der er nået det hinsides,
men huskede sine pligter på Jorden,
måske en fejde med Frosties.
Det her kommer som et chok.
Når man møder Donald Trump,
så er han flink.
Ja? En fin fyr.
Det siger folk altid om dumme historiske personer.
Som Hitler. Han var fin, ham Hitler.
En vegetar. Han var flink mod sin hund.
Du skulle måske lige få det hele med.
Men han var sød mod mig.
Efter at jeg har interviewet ham, siger han:
"Dig kan jeg lide. Du er en fin fyr. Kom med mig."
Jeg tænkte, "det er sært."
Han fulgte mig til kontoret i det billede,
og der er en masse certifikater på væggen...
Hvem ved, hvad de er til for.
Han må være en fandens god svømmer.
50 meter. 75 meter. De skal alle sammen på væggen.
Hæng dem op. Hæng dem op.
Gør dem ikke våde!
Han følger mig til kontoret, og da alle er gået, siger han:
"Dig kan jeg lide."
"Vælg en vilkårlig ting på kontoret, hvad som helst,
og tag den med hjem."
Hvad er det for noget manipulerende Willy Wonka-pis?
Jeg er ikke Charlie Bucket. Jeg er ikke Augustus Gloop.
Gør mig ikke til voldtægtsmand, din Wonka-lort.
Men han havde noget fedt grej.
Han havde Muhammad Alis sværvægterbælte
på den forbandede væg.
Jeg tænkte...
Det har jeg altid ønsket mig. Det er måske min eneste chance.
Jeg tager Muhammad Alis bælte. Jeg kan have det på i toget.
Jeg kan udfordre folk.
"Kom så!" Jeg elsker kampsnak.
Elsker I det ikke? Er det ikke fedt?
"Kom så, dit fjols." Jeg er god til kampsnak. Rigtig god.
"Ja, dit elendige fjols. Vil du noget?"
Men det er risikabelt at gøre de forkerte steder.
Du siger "kom her, dit fjols." Han siger "Kom så, dit røvhul!"
"Jeg bluffede!"
"Det var bare for sjov. Jeg er ikke ude på slagsmål."
Gode sager.
Det.
Shaquille O'Neals sko. Alle har sådan et par.
Barack Obamas fødselsattest.
Putins telefonnummer.
Bittesmå handsker.
Jeg tog bare en kuglepen. Det blev for forvirrende.
Bare en kuglepen, makker.
Giver ham en psykologisk fordel.
Jeg har ting derhjemme, forstår du?
Jeg skulle have taget hårspray og hårtørrer. Det havde bremset ham.
Eller et strategisk udvalgt hår,
så det hele falder sammen som i Klodsmajor.
Nå, men disse udflugter og forbindelser, disse sammenstød med magt,
fik mig til at indse, at jeg måtte belære mig selv
om hvordan geopolitik hænger sammen, hvordan magten samvirker,
hvordan vi fortsat bliver kastreret og ignoreret.
Hvordan fungerer den?
Hvor er den? Hvor er de magtfulde?
Hvis det ikke er det åbenlyse sted, hvor er det så?
Jeg lavede en dokumentar med Michael Winterbottom, The Emperor's New Clothes,
hvor Winterbottom forklarede, hvordan industrierne på globalt niveau
har stjålet offentligt tilgængelige aktiver fra folk,
som deres bestræbelser, arbejde og skat har skabt og betalt.
Stjal dem og solgte dem tilbage, i et gigantisk røveri, som er usynligt,
fordi dets grænser befinder sig hinsides vores tankers horisont.
I denne dokumentar interviewer jeg
en kvinde i Basildon, tæt på mit fødested, i Essex.
Hun arbejder på hospitalet. Du jubler kun, fordi du ikke er der.
Denne kvinde bor i et dystert sted, ikke?
Selvom hun arbejder på fuldtid,
arbejder for sundhedsplejen, hjælper samfundet,
så skal hun benytte sig af Food Banks for at klare sig.
Jeg interviewer hende om det her.
I interviewet lavede jeg en fejl.
Okay?
Jeg var lidt sulten.
Det nævnte jeg.
Man er sulten, og så siger man det. "Jeg er sulten."
Det sagde jeg. Hun spurgte, "vil du have noget at spise?"
Jeg tænkte, "pis!"
"Pis!" Jeg sagde "nej, nej."
Jeg skal alligevel afsted nu.
"Tag noget mad med dig."
Som en bedstemor.
Jeg sagde nej, og hun sagde "tag det bare."
Det blev uhøfligt.
Kender I høflighedsskalaen? Den blev vendt.
"Okay." "Hvad vil du have? Suppe?"
"Ja, okay."
Hun gik ud efter suppe. Det var i en pose.
Som en blodpose. Et drop med suppe i. Jeg sagde tak.
Jeg sagde ikke "tak for suppeposen,"
det ville jeg ikke høre mig sige. Det findes ikke, vel?
Jeg sagde tak, tog den, og gik udenfor.
Jeg gik ind i en bil med chauffør,
med en pose suppe som jeg tog fra en kvinde,
som jeg interviewede om sin fattigdom,
som en forstyrret Robin Hood-stodder,
der stjæler fra fattige og giver til sig selv.
Hun var fattigere da jeg gik, end da jeg ankom.
Jeg sad bag i bilen med min suppepose.
Jeg tænkte, "Russel. Du hjælper ikke ligefrem, kammerat."
Tilbage ved min lejlighed står en fyr der siger, at han er fra Daily Mail,
men det var unødvendigt, fordi han lignede en gris,
med paryk, i en regnfrakke.
Jeg er fra Daily Mail.
Hvad har du gang i,
når du snakker om ulighed og alliancer mellem mennesker?
Du har arbejde. Du har et hus.
Hvad rager det dig?
Jeg kunne mærke en vrede i mig,
mine nederste chakra rørte på sig, og slangen steg op,
en dyb vrede fra undertrykte folk i hele verden i mange årtusinder,
strømmede igennem min krop, og jeg tænkte, "Fuck ham her,
fuck den her situation. Det er en elendig situation."
Så sagde en anden stemme i hovedet, og der er altid mindst to,
sagde "nej, Russel."
Det er ikke en slem situation.
Det er en god situation.
Det er den perfekte situation,
fordi du har...
en pose suppe,
og et totalt røvhul.
Mine damer og herrer, der var noget ved hans opførsel,
der sagde, at han troede, at han skulle slippe afsted med
aldrig nogensinde at få kastet en pose suppe på sig.
Jeg får aldrig kastet en pose suppe på mig.
Folk har ikke poser med suppe, vel?
De har ikke bare poser gemt i jakken,
fordi de skammer sig over at tage dem.
Det sker ikke, vel?
Nu hvor jeg ser tilbage, så eksisterer de ikke i teorien, vel?
Så de flyver ikke fra uvirkeligheden og ind i det virkelige,
bare så de kan straffe mig med suppeagtig skadefryd.
Derfor kan jeg sprede had blandt folk, der er lidt forskellige fra hinanden.
Den virkelighed knækkede jeg som en blyant.
Problemet var...
Hvordan jeg kastede posesuppen på ham.
At kaste posesuppe på nogen,
det er ikke rigtig vold, vel?
Det er tegneserievold.
Det er Bugsy Malone, tærte-i-ansigtet, spark-i-røven vold.
Jeg var så fyldt med vrede og harme,
at jeg gjorde det, som var det sidste del i en Quentin Tarantino-film.
Som om jeg var Tony Montana i Scarface.
Røvhul!
Sig hej til min posesuppe.
Suppen fløj langsomt gennem luften.
Den ramte, og hans hoved røg tilbage som JFK.
Han er forvirret, lagde sin hånd på det, og sagde:
"Hvad er det?"
"Karry?"
Daily Mail indtil det sidste.
Det kræver noget at være racist om maden man får kastet på sig, ikke?
Hallo!
Det kunne du have ordnet med noget engelsk mad.
En pølse fra Cumberland.
En skive kødtærte. Spotted Dick med cremesovs.
Man kan kun beundre fundamentalismen, der ligger skjult og usynlig,
den usynlige tro, den sande religion.
Jeg kom til at tænke på mine egne værdier.
Hvad tror jeg på?
Er det nok at bekymre sig om fællesskabet, medfølelsen og godheden?
Eller er der en billetpris på, hvem der må være med
i magtorganisationen og vores samfunde. Bestemte folk ikke må være med.
Det tænker jeg og trasker omkring i East London.
Jeg ser nogle kvinder, der protesterer med plakater.
De ser mig.
Oi! Russel Brand, kom herover.
Vi bliver sparket ud af vores hjem.
De gør dem til luksusboliger. Vi bliver hjemløse.
Hjælper du os, eller hvad?
Jeg sagde ja.
Mest fordi jeg ikke hørte efter,
og jeg kunne ikke forestille mig, at det skete.
Men det var en forpligtelse.
Kvinderne organiserer en kampagne. Forsøger at redde deres hjem.
De bad om underskrifter online.
Hundredetusindevis af underskrifter er samlet.
De organiserer en march fra Trafalgar Square.
Tusinde deltager, og går hele vejen til Downing Street.
Jeg ved ikke om I har været der,
eller andre magtpolitiske steder, men det er dystre steder.
Jeg ved ikke om I kender til simulacrum.
Det er et billede gentaget så mange gange, at det ikke har den oprindelige mening.
Downing Street er et sært sted.
Det virker som et sted uden magt, som en kulisse eller en forlystelsespark.
Noget skræmmende og uhyggeligt. Du går igennem lufthavnens sikkerhedstjek.
Nøglerne i fadet.
Jeg og tre kvinder går ind.
Der er en skare af folk fra medierne. Nogen kommer hen.
Nogen skal snakke med medierne fra jeres kampagne.
Hvem bliver det?
En af de tre kvinder, som har banet vej for kampagnen,
der forstår dens sammensætning,
som lever den ud, kæmper for den, ville dø for den?
Eller gamle Russ?
En mand, der kan snakke sig ud af et rum uden døre.
Træd til side, de damer. Den ordner jeg.
Det var min første fejl. Jeg ser nervøs ud fra starten.
Jeg ved ikke om det skyldtes, at mit ego førte an,
når sjælen skulle have været i centrum,
men der gik noget galt med mig,
og da manden spurgte mig:
Hvorfor blander du dig i denne kampagne?
Hvad rager det dig?
Du har arbejde. Du har et hus.
Istedet for at skyde ham ned med smart lyrik,
smadre ham og lægge ham ned på ryggen,
så bliver jeg forfjamsket og forvirret,
og forsøger at vinde konfrontationen ved at svare hurtigt.
En del af problemet er, at de rige køber ejendom i London, ikke?
-Hvor meget kostede dit hjem? -Jeg lejer det.
Jeg lejer det.
Som om jeg spillede Snap.
Mit sind var tomt.
Jeg kunne ikke finde på noget smart eller sjovt.
Det eneste jeg tænkte,
"Jeg burde ikke have tørklædet på. Det klør."
"Hvis bare jeg havde en suppepose med."
Hvor meget husleje betaler du?
Jeg vil ikke snakke om min husleje.
Hånden er lagt på.
Fordi sindet er tomt,
og uden en sammenhængende strategi.
Jeg prøver at smadre ham med reiki jujitsu.
Jeg er ude i tovene.
Jeg har problemer.
Jeg skammer mig.
Men hvis du lytter godt efter
i næste klip, væk fra kameraet, kan du høre min frelse.
Jeg kan betale husleje, og jeg støtter dem, der ikke kan.
Russel hjælper i det mindste.
"Russel hjælper i det mindste."
Det er Lindsay, en af dem, der fører kampagnen an.
Hun tænkte, "åh nej, Russel er ved at smadre det her."
Der er et problem.
Lindsay er en høflig, arbejdsom person,
og hun anser TV som et særligt sted, et helligt sted,
hvor man har manererne i orden.
Som du skal inviteres til,
som et værelse til en præst på en søndag.
Se mig løse dette problem for hende.
David Cameron gør ikke. Russel Brand...
Kom så for fanden på TV.
Som et menneskeskjold.
Man kan se, at jeg er i en indviklet, følelsesmæssig situation.
Jeg er stadig vred på diskussionens fremskriden,
men jeg kan mærke, at Lindsays nærvær måske vender det om.
Du troede, du havde vundet, hvad?
Men jeg har taget den hvide arbejderklasse med mig.
...uanset hvor stort hans hus er,
og kommer for at hjælpe folket.
Lad os se, om David Cameron er parat på det.
Du siger til hende...
Hun vinder, men jeg holder bare ikke kæft.
Det er som at være ved at tabe en lilleputkamp,
men så dukker Lionel Messi op på sidelinjen.
Bare rolig, Russel, jeg klarer den.
Nej, det er fint, Lionel. Lad mig prøve.
Jeg har mine sparkesko på.
Mand bag dig!
Det er som folk der skændes ved et overskudssalg.
Lad os se, om David Cameron er parat på at hjælpe.
Nej, vel? Det gør Russel. Gudskelov for folk som ham,
som træder frem og hjælper folk som os.
Ja. Den del var kun for at fremstå godt.
Jeg kunne bede jer om ikke at klappe, men jeg lever tydeligvis for det.
Bemærk, at jeg her i konfrontationen forsøger at dræbe fyren
med min hjernes kraft.
Som General Zod i Superman,
eller Uri Geller, der bøjer hovedet som en ske.
Men der var en vigtig lektion for mig her,
hvis jeg havde været fordomsfri nok til at lære.
Ser I, Lindsay...
Hvis man skrev hendes liv ned på papir,
hvis man udfyldte en blanket om hende og hendes arbejde,
så ville der stå følgende.
Alenemor.
Arbejder i offentlig sektor.
Minimumsløn.
I de magtfuldes øjne,
et nul.
Men hvad er Lindsay egentlig?
Hvad er Lindsay lige nu?
Hun er en helt.
Hun kan styre en diskussion med en uddannet person fra medierne,
og konstant vise tilbage til hovedpunkterne.
Hun bliver ikke distraheret af pis og papir.
Hun kan håndtere det skrøbelige ego på berømtheden til venstre for hende.
Hun kan føre an i en kampagne med 93 familier,
mod kommercielle entreprenører, Corporation of London,
og selveste Londons borgmester. Lad mig sige,
de familier beholdte deres hjem,
fordi det er hvad der sker...
Når folk står sammen om et fælles mål, så er der en stor magt.
Så lektionen var vel...
Russel.
Luk nu røven.
Men som I ser i næste klip,
det er ikke den lektion, jeg fik.
Jeg lærte en overfladisk lektion, såsom...
Lindsay klarer sig virkelig godt med den Cockney-accent.
Jeg foretager resten af diskussionen
med personligheden fra EastEnders-stjernen Danny Dyers.
Ellers stod vi ikke her i dag.
Vi havde ikke 300.000 underskrifter.
Vi ville være blevet sparket ud af London, så...
Du underminerer det, din snyder.
Du er en snyder.
Nu til øjeblikket som min ven, Matt, påstår er det dummeste øjeblik,
der nogensinde er sket på Downing Street i britisk, politisk historie.
Skuepladsen for Winston Churchills talekunst.
Skuepladsen for Thatchers fortvivlende tårer.
Det blev forarmet til dette. Af mig.
Du er en snyder.
Lad os komme væk.
Ja, lad os komme væk!
For fanden, din nar!
Vi skulle have sparket til skraldespanden.
Du burde måske skrue ned for arbejderklassen.
Få så de køtere tilbage i vognen!
Selv politimanden griner.
En uge senere stod David Cameron foran den berømte hoveddør,
og gav samme tale, som sejrende ledere altid giver,
når de får magten tilbage.
Hvis du stolede på alting i sådan en tale, så gik alting godt.
Vi bygger et bedre land, muligheder for alle,
beskytte institutioner, passe de sårbare,
belønne de hårdtarbejdende.
En ting jeg lærte, da jeg undersøgte politikkens verden,
er at sådanne taler er fulde af lort.
Nogen giver dem det, de siger det. Det er lort. Nå...
Vi ved også, at det er pis.
Når du ser det i TV, siger du ikke,
For fanden. Så du nyhederne? Alt ordner sig.
Du lukker af for det, som noget pis.
Lad mig fortælle noget, der overraskede og bekymrede mig lidt.
De ved, at du ved, at det er noget pis.
Det kan jeg ikke lide.
Det er makabert.
Det er uhyggeligt.
Det betyder, at vi er i en malstrøm af pis, og jeg hader malstrømme.
Jeg tror, at grunden til, at vi befinder os i denne situation,
er fordi vi har ladet sproget langsomt blive
et internationalt lingua da pis,
fordi vi altid er omringet af det,
den usynlige kapitalisme er blevet vores tro,
vi ved intuitivt, at politikken er en slags teater,
hvor ægte magt bliver skjult, hvor der ikke sker forandringer,
ikke medmindre folk står sammen.
Vi ved det intuitivt fordi vi udlever det,
og vi ser det på skærmene der omringer os.
Deres slogans, logoer, bønner og mantra.
Vor tids vanvittige løfter,
som vi accepterer med vores telefoner og tøj,
vores villighed til at klæde os ud i troens kåber,
og til sådan...
At acceptere nye slogans, som er værd at kigge på...
Jeg ved, at I allerede kender til det.
Men det er værd at se på, bare for et godt grint. Ikke?
Den her.
L'Oréal: "Because you're worth it."
Hvad er vi værd? At vaske vores eget hår?
Det er jeg værd. Det her skum.
Rimmel: "Get the London look."
Hvad? Træt, men med skamløs husleje?
Müller: "Lick the lid of life."
I beskidte svin.
Always Ultra: "Rewrite the rules."
Hvordan bryder man hygiejnebinds regler? Stikker dem i røven?
Fra Maybelline: "Maybe it's Maybelline."
Det håber jeg. Jeg har lige betalt for det.
Når vi når "Strong and stable," "Yes we can," "Make America great."
Du lukker af for det, fordi du er omringet af pis,
vores tomme sprogs giftige sky.
Du forventer ingen mening. Bare de dukkede op ved den hoveddør
og fortalte sandheden.
Hej, jeg har magten. Det har jeg altid,
fordi I gør det, I altid gør:
bebrejder folk, der er ligesom jer,
for sager, som kun magtfolk og institutioner kan ændre.
Fuck muslimer. Fuck jøder.
Fuck arbejderklassen. Fuck mellemklassen. Fuck handicappede.
Fuck dig. Fuck dig. Fuck dig.
Tak for stemmerne. Vi ses om fire år.
Så ville der i det mindste være ærlighed,
noget tiltrækkende og sandfærdigt.
Derfor tror jeg, at Donald Trump har succes.
Der er noget meget ægte ved den mand.
Han virker som et røvhul, men det er vist ikke et skalkeskjul.
Hvor skal vi lede efter sandheden? Efter tilliden?
Hvor skal jeg finde noget, jeg kan tro på?
Kan I ikke huske det fra politik eller kultur, hvad så med jeres liv?
Kan I ikke? Var der ikke noget engang i din fortid?
Noget, som du kunne mærke?
Hvilket nummer ringer jeg? Hvem skal jeg ringe til?
0-1-8-1-5.
9-3-6-3-7-4.
Hej.
Okay, bedstemor.
Er du okay? Er du sulten?
Ja, bedstemor, jeg er faktisk sulten.
Vil du have suppe?
Nej, stop.
Salat?
Ja, udmærket. Jeg tager salaten. Tak.
Fint. Tomat, agurk, grønt.
Salat.
Det er ikke salat længere, bedstemor.
Du har ret. Værsgo.
Heinz salatdressing. Værsgo.
Det er ikke salat, bedstemor.
Nu er der artiskokker i en salat, og avocadoer, og små kapers,
og små soltørrede tomater,
og friske tomater, så de friske kan møde de soltørrede,
så de kender til deres fremtid.
Og balsamicoeddike, bedste. Fedtfattigt. De fjerner fedtet.
Som tykke, sorte slanger med heroin på et stykke stanniol, bedstemor.
Jeg kigger i køleskabet, skat, men jeg tror ikke, jeg har noget.
Hvor er du, bedstemor?
Jeg er væk, ikke sandt?
Åh ja.
Hvem taler jeg nu med?
Du taler med dig selv.
Foran nogle mennesker.
Skaber en forbindelse med det ægte.
En tid, der føltes sandfærdig og forbundet.
Åh ja. Du er ikke min rigtige bedstemor?
Nej, skat, jeg er ikke ægte.
Du har gjort mig til 20% mere arbejderklasse end jeg var,
for at indsmigre dig hos mainstream-publikummet.
Tys, bedste.
Tal ikke sådan til mig. Så får du slemme bedstemor.
Ikke slemme bedstemor. Fuck det.
Hvad har de gjort?
Hvad har de gjort med vores fællesskaber? Med vores værdier?
Hvad har de gjort med bedstemødrene?
Hvad er vi blevet til? Hvor gav vi slip?
Hvad er der sket med os?
Det var måske en lille kampagne i East London.
Nogle få personer, nogle få kvinder.
Almindelige folk der holder sammen, kæmper for deres ret,
i et hjørne af en nation, der engang var mægtig.
Men alligevel,
så var denne kampagne vigtig nok til at komme i Fox News.
Hvad var der med denne kampagne,
der berettede sådan en opmærksomhed?
Den første historie er... spørgsmålet er, hvorfor vi snakker om den mand.
Ja, hvorfor?
Hvorfor ikke lade mig være?
Hvad er det helt præcist der gjorde, at I satte billedet af mig derop,
med det skilt, i et program der hedder Should You Care?
og kun på Fox News finder man et program der hedder Should You Care?
Med implikationen "nej!"
Ikke medmindre det berører dig direkte. Luk røven.
Han protesterer mod "grådige entreprenører", ikke? I London.
Men en "grådig entreprenør" har sørget for den bygning, han bor i,
og han bruger et skattely...
Hørte I det?
Bestyreren af den lejlighed, som jeg lejede, brugte et skattely.
Hvordan fanden skulle jeg vide det?
Er det noget man spørger om, når man lejer et sted?
Skal jeg betale hele depositum? Virker vaskemaskinen?
Må jeg tage min kat med? Du har bare ikke at bruge et skattely!
-Hollywood-hykleriet fortsætter. -Nemlig.
Han bliver betalt af Hollywood for at spankulere omkring.
De betaler mig ikke for at spankulere omkring.
Desværre.
Jeg bliver betalt for at spille en slet skjult udgave af mig selv,
med hat på.
De roller er der fandme ikke mange af længere.
...og hovedsageligt angribe kapitalismen,
når han burde angribe Nordkorea.
Altså, det er da...
Det er da lidt meget, er det ikke?
De har jo stadig ikke opgivet deres atomvåben.
Gamle Russ. Åh nej. Hurtigt, general!
Se derude i horisonten.
Det er tossen fra Forgetting Sarah Marshall.
Jøsses. Han har en pose suppe med.
Måske synes Fox News, at disse lokalnyheder var relevante,
fordi det fortæller os noget meget vigtigt.
At forandring ikke bare er sandsynligt, men også uundgåeligt,
fordi strukturen, der binder samfundet sammen,
foregår i bevidstheden,
og bevidstheden kan ændre sig når som helst.
Det er en historie, og vi kan selv lave historier, hvis vi vil.
Ændringer i individets bevidsthed
kan ske pludseligt, det ved jeg personligt,
og det lyder måske banalt,
fordi jeg oplevede forandring i et pludseligt øjeblik.
En stor forandring, fra ikke-far til far,
i den tid det tog en jordemor fra NHS at sige:
"Her, tag en slægtning."
For fanden!
Jeg kan ikke klare mine nuværende!
Det sker for hurtigt, i øvrigt, overgangen til faderskab.
Lidt for voldsomt.
Det burde ske i afsnit, ikke?
Der er en fod. Kig efter den, kom tilbage om en uge, så får du resten.
Som bladene, hvor man bygger en Tyrannosaurus på seks måneder.
Giv mig ikke en hel en. Jeg smadrer den.
Der sidder jeg med et spædbarn, nærmest enlig forsørger.
Konen var uduelig. Hun kunne ikke gå, mærkelig nok.
Min bedste idé var,
var at google på telefonen, "hvordan opfostrer man et barn?"
Det var det, det endte med. Det måtte jeg ty til.
Siri er en medforælder.
Gudskelov for at svøbe.
Kender I det? Hvor man svøber barnet ind i et tæppe?
Jeg er mester i svøb, på grund af erfaring med at rulle hash.
Den baby blev svøbet ind i en perfekt kegle.
Jeg måtte stoppe mig selv i at ryge hende.
Så forlader jeg hospitalet med en person.
Et menneske, et nyt et, bare ind i bilen.
Jeg er chauffør, ikke kun for hende, men for alle former for guder:
Krishna, Allah, Jahve, Jehova, alle guder, man kan tænke sig til,
sidder i bilen, sammen med erkendelsen,
at alle i verden var en baby,
og ingen kategorier, man kan give dig,
eller du kan give dig selv, kan tage den sandhed.
Du er en baby.
"Jeg er franskmand." Du er en baby.
"Jeg støtter Spurs." Baby.
Alle er fandme en baby. Alle i rummet her, babyer.
Babyer, uanset hvor du ser hen.
Babyer. Det tænker jeg, mens jeg kører bilen med min baby i.
For fanden. Babyer over det hele.
Manden ved busstoppestedet, en baby.
Den hjemløse var en baby.
Fyren der går over vejen er en baby. Babyer!
Jeg tænkte, "Russel,
du burde ikke have røget hundetramadol i venteværelset."
Det roder med dit perspektiv i et vigtigt øjeblik.
Det er et tilbagefald.
Og hunden har mange smerter nu.
Han gjorde sit for længe siden.
Nu er jeg en far.
"Fader" er ikke længere første ord i en bøn, det er personen i spejlet.
Og hvad kan jeg, i denne rolle, lære min datter,
om hvordan man skal klare sig i denne forbløffende, forvirrende verden,
når gamle idéer og strukturer falder sammen.
Ingen ved, hvad sandheden er længere.
Religioner går, politik falder sammen. Historier, tråde, narrativer.
Min lille pige. Hvad skal jeg fortælle hende?
Et barn, der uundgåeligt går uden mig en dag,
ind i en fremtid, som jeg ikke får at se.
Og når hun kigger tilbage på mig,
så er jeg væk.
Sådan er det.
Mere øjeblikkeligt,
hvordan forklarer jeg hende,
du der.
Tal ikke om alt det lort, vi snakker om i huset,
derude i den elendige verden.
Du sender os i fængsel.
Hold det lort for dig selv!
Intet er ægte! Alt er en illusion!
Fuck staten! Fuck systemet!
Dronningen er et firben!
Det ved jeg ikke hvor hun har hørt, hr. betjent. Ingen anelse.
Måske fra Peppa Pig.
Den er skabt af Illuminati.
Mine damer og herrer. Jeg tager afsted nu, og efterlader jer med denne tanke.
Jeg har hørt fædre sige inden deres førstefødte:
Tænk, at jeg havde sådan en kærlighed.
Jeg har altid kendt til den kærlighed,
men før hende vidste jeg ikke, hvordan den skulle bruges.
Det ved jeg nu. Til at skabe, sammen med jer,
en verden, hvor hun kan vokse op og være så sær, som hun vil.
Endnu vigtigere,
at få hende til at le.
Det håber jeg, at jeg har fået jer til i aften.
Mange tak.
Tekster af: Simon Henriksen